Пер Улуф Сундман
Чудакът

Превод от шведски: Стоян Икономов, —

chitanka.info

1

Свен Янсон от хотел „Едсгорден“ ми се обади една сутрин, за да се осведоми дали имам свободна стая с едно легло.

Попитах го дали при него всичко е попълнено, макар сезонът да бе в началото си и времето да бе дъждовно и студено от доста дни насам.

Той дори предположи, че в моя хотел има повече гости, отколкото в „Едсгорден“, и заяви, че не за да облагодетелствува един свой конкурент и колега би желал да ми препрати господин Нилферт.

— Не ще скрия, че този човек стана бреме за мен — каза Свен Янсон, — иска да остане още месец, а знаеш, че сега особено липсват посетители, които да останат по-дълго, но все пак…

Попитах дали е капризен и неприятен гост.

— Не, не е нито капризен, нито неприятен.

— Тогава отблъскващ?

Не, и това не — всъщност бил наистина приятен веселяк.

— Трудно ми е да обясня причината — рече Свен Янсон. — В действителност има само едно нещо: той упорствува да употребява собствен порцеланов сервиз и собствени прибори в трапезарията, които след това отнася в стаята си и ги мие сам в умивалника. Всъщност това е всичко.

2

Той пристигна още същия следобед и аз го посрещнах на автобусната спирка. Придружаваше ме един учител по резбарство на име Окесон, чест гост тук, който обикновено всяко лято оставаше в хотела по няколко седмици — кажи-речи, мой връстник, неизменно облечен в неогладени панталони, измачкана риза и с буйна, чаталеста черна брада.

— Всички чакат с нетърпение новия — каза той, — сигурно причината не е само в това, че си носи свои съдове и ги мие сам. Несъмнено има още много други неща. Защо не искат да го задържат в „Едсгорден“? Един мияч, който при това си плаща — хич не е лошо.

Автобусът пристигна и Нилферт слезе. Останах учуден, очаквах да видя нисък човек, хилав и дребен. Нилферт бе с половин глава по-висок от мен, с атлетическо телосложение и в никакъв случай не бе хилав. Дланта ми изчезна в неговата, когато се ръкувахме. Бях очаквал също така да се държи плахо и смутено, а той ни приветствува с открита и дружелюбна усмивка, бе облечен в светъл габардинов костюм, с бяла риза и оригинална връзка от някой скъп магазин за ръчно плетиво.

Неколцина от гостите в хотела седяха на верандата, където бяха намерили подслон от дъжда. Гледаха с любопитство Нилферт, който учтиво ги поздрави и се представи.

В графата за звание или професия на регистрационната книга той отбеляза: „Ш фил“.

— Очаквах плах, дребен човечец — отбелязах аз.

Окесон отвърна:

— А пък този приятел сякаш току-що пристига от Австралия, след като е обиколил света в качеството си на професионален играч на тенис.

— Защо плах и дребен? — запита друг гост, търговец на бояджийски материали от Йоребру.

Сестра ми каза:

— Ние всички изчакваме и сме изпълнени с предразсъдъци.

— Изчакване и предразсъдъци — повтори Окесон и замислено задърпа брадата си.

Търговецът на бояджийски материали остави настрана регистрационната книга.

— Какво ли означава това „ш фил“?- запита той. — Виждали ли сте такова съкращение по-рано? „Ш фил“?

— Светът е пълен не само с изчакване и предразсъдъци — отговори моят приятел Окесон. — Но и с много съкращения.

Той разтвори книгата, подири там собственото си име, зачеркна думата „учител по резбарство“ и вместо това написа „резб“ и „фил“ — „резб. фил.“.

— Точките са като точицата, която поставяме върху буквата „и“ — каза той. — Забелязахте ли, че почти направих виц?

Нилферт влезе в моята канцелария половин час преди вечерята, запита дали не ме безпокои, на което отговорих, че професията ми е да бъда безпокоен и го поканих да седне.

— Нещата стоят така — поде тон с усмивка, — че аз имам един навик или по-скоро недостатък, както решите сам.

— Това си е ваша работа — казах аз.

— Не е нужно да ми слагате куверт на масата в трапезарията — обърна се той. — Когато пътувам, винаги нося със себе си собствен сервиз — дълбока и плитка чиния, две малки чинийки, собствен сребърен прибор и чаша. Чашата е френска изработка, от ония, дето можете да пуснете на пода, без да се счупят.

— Нямаме никакви възражения — отвърнах аз.

— Стар навик.

— Всеки с навиците си.

— Съзнавам, че моят е малко необикновен — заяви той.

— Нямаме никакви възражения — повторих. — Имате ли някакви други желания? — попитах го след това.

— Предполагам, че господин Янсон от „Едсгорден“ вече ви е споменал за това — каза той и стана.

Сетне се поспря.

— Може би още нещо. Наистина вече дойде лятото, но е студено и дъждовно. Стаята ми е малко влажна. А и топлата вода е по-скоро хладка. Възможно ли е да палите за малко печката ми привечер? И да не забравя: ще ви бъда благодарен, ако получа две обикновени кухненски кърпи. Сам измивам приборите си след ядене.

Естествено това можеше да се уреди.

— Нямате ли въпроси към мен? — попита той на врага.

— Не — отвърнах аз неискрено.

Дъждът продължи още няколко дни, после вятърът промени посоката си към югоизток, донесе топлина и разпръсна облаците. Внезапно стана слънчево и много топло. Езерото заблестя, почти бяха изчезнали снежните петна по планините и гъстата трева по ливадите бързо избуя. Бръмбарите закръжиха край цветните лехи, вечерите бяха тихи и вече се налагаше да опънем по прозорците мрежите за защита от мухи и комари. Появиха се първите стършели и те бяха предвестници; идеше, времето на коситба със своите приспивни нощни звуци, с лекото бръмчене на механизираните косачки, долитащо от селото, и с далечното ръмжене на някой и друг трактор.

Нилферт се хранеше в собствения си сервиз, със собствените си прибори.

Посетителите в хотела пристигаха и заминаваха: малцина от тях оставаха за по-дълго време. Повечето туристи бързаха, след двудневен престой продължаваха пътешествието си, обзети от нетърпение и безпокойство.

Нилферт не се увличаше от риболов, но с удоволствие правеше разходки и излети. Беше жизнерадостен, дружелюбен и извънредно учтив. Внимателно четеше всекидневниците и съвсем не бе измежду първите, които вечер отиваха да си лягат. Понякога сутрин се успиваше за закуска.

— Правя усилия да не обръщам внимание — каза търговецът на бояджийски материали от Йоребру, — но е неприятно да го гледаш как слиза в трапезарията със собствени чинил и прибори, със собствена чаша.

— Какво значение има това — възразих аз. — Всеки има своите прищевки. Това е незначителна дреболия.

— А след това сам ги измива. Окесон се намеси:

— Никога не съм разбирал онези, дето мият съдове доброволно, при това с охота.

— На жена ми това действува повече, отколкото на мен — добави търговецът на бояджийски материали. — Трудно може да се намери, приемливо обяснение.

Нилферт отиде на два по-дълги излета заедно с другите.

— Яде сандвичите, които носеше, съвсем като нас — каза Окесон. — Взема ги с ръка, отхапва, дъвче и гълта! Не си мие зъбите след това и, уверявам ви, не си служи с ръкавици! А после не мие найлоновата торбичка.

— Какво ли означава това „ш фил“ в регистрационната книга? — не преставаше да се чуди търговецът на бояджийски материали, преди да си замине.

Една стара дама допусна, че не е изключено това да е някаква чуждестранна титла. Тя самата говореше с лек немски акцент, въпреки че бе живяла в Швеция почти половин век като икономка в дома на известен фабрикант в Гьотеборг.

— В такъв случай вероятно щеше да напише „фил ш“ — отговори осведоменият учител по резбарство, — и то с голямо „ф“, нали?

Поискаха от мен да го питам за професията му. Но аз отказах.

— Защо?

— Ако се представи сгоден случай, може би. Но инак, не.

— Любопитството е порок! — отсече сестра ми.

Наистина ли?

Трябваше да обяснявам на новопристигналите:

— Знаете ли, господин Нилферт, високият, загорял от слънцето човек, има една малка особеност. Всички хора имат особености, повече или по-малко очебийни. Просто една дреболия, макар че човек не може да не я забележи. Но не е нещо, на което си заслужава да се спираме. Просто една дреболия.

— Разбира се, че е дреболия и всички имат своите особености — каза Окесон. — Аз например нося брада. Вече се налага да ида на бръснар, за да я подстриже и среше.

— Единственото, което ме безпокои — продължи учителят по резбарство, — е, че тези прибори са неговата единствена особеност. Нали разбирате какво искам да кажа?

Дали не се крие и друго нещо.

— Ние му опаковаме сандвичи, когато няма да се върне за обед — каза сестра ми, — но той слиза в кухнята и ги увива в собствена хартия.

Моят приятел Окесон замислено поглади асирийската си брада.

— Не — рече след това, — собствените прибори и собствената хартия за сандвичите е едно и също.

Едно момиче, пощенска чиновничка от Стокхолм, заяви, че нямало никакво значение, дето Нилферт се храни в собствени чинии, със собствен нож и вилица — но че тя никак не можела да проумее защо след това се качва в стаята си с мръсните прибори и ги мие там.

Той имаше обичай да увива ножа, вилицата и лъжицата в книжна салфетка.

Нейната приятелка се обади:

— Симпатичен, внимателен и общителен е, не може да се открие никакъв, дефект у него. И все пак човек се чувствува несигурен и предпочита да бъде по-далеч.

Приятелката на чиновничката бе светлокоса и хубавичка, опитваше се да прикрива късогледството си с леко опушени стъкла на очилата.

— Сигурно ще ме помислите за глупава — каза тя, — но аз през цялото време очаквам той да направи нещо, без да зная какво. Сигурно съм глупава, но просто мисля, че той ще направи нещо. А той не прави нищо, почти би било добре, ако направеше нещо, нещо друго. Разбира се, вие ме мислите за глупава — смути се тя и се изчерви.

— Не си глупава — отбеляза Окесон.

Нилферт бе от Стокхолм, но името му го нямаше в телефонния указател, търговецът на бояджийски материали бе проверил това.

3

Позвъних в „Едсгорден“. Свен Янсон бил заминал и щял да се върне чак след цяла една седмица. Това бе премного дълъг срок. А защо търся Свен Янсон?

Отговорих:

— Мислех да го попитам как е постъпил, когато е предложил на Нилферт да се пренесе от „Едсгорден“ в моя хотел.

— Винаги можеш да намериш благовиден предлог.

— Имаш ли някакво предложение? Окесон рече:

— Кажи си направо, че не ти е особено приятно да държиш тук такъв необикновен мияч.

— Трудно е.

— Кажи си направо, че според всички гости той е симпатичен човек и прочие, но че тази история със собствените прибори постепенно започва да дразни.

Поклатих глава. Това бе още по-трудно, не толкова за мен, колкото за него, а, значи, всъщност и за мен.

— Трябва да измисля нещо — казах.

Същия следобед го помолих да дойде в моята малка канцелария. Затворих вратата, която инак винаги: беше отворена.

— Моля, седнете, господин Нилферт — поканих го аз.

— Лятото наистина дойде — подех сетне и седнах пред писалището си.

— Скоро ще почнат да возят сеното — отбеляза той.

— Исках нещо да ви кажа, господин Нилферт.

— Великолепно.

— Вие поживяхте тук известно време, десет-единадесет дни, струва ми се.

— Добре ми е тук — рече той с широка, любезна усмивка. — И все пак си мислех за нещо.

Стана и отиде до голямата карта, окачена на стената.

— Ето, на това място сме ние. А там, малко по-нагоре вдясно, като че има друг малък пансион, нали?

— Едва ли е на повече от тридесетина километра с автобуса — отговорих.

— Нали разбирате — повтори, — харесва ми тук. Но пък дали да не се преместя там?

Сложи ръка на рамото ми.

— Не се докачайте, действително тук ми харесва, но е толкова интересно да се обикалят нови места, да се сменя средата.

Той отново седна на стола, предложи ми пурета, но сам не запали.

Поседяхме мълчаливо известно време. След това ме запита:

— Може би ще ми направите услуга, като позвъните там и попитате дали разполагат със стая за мен.

— С удоволствие.

Отново настъпи мълчание. Той стана и отвори вратата.

— Смятам да се поразходя преди вечеря — каза. — Нали няма друго нещо?

— Не, благодаря — отвърнах аз.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.